Kronika je vodilna slovenska zgodovinska revija, ki pokriva slovensko krajevno zgodovino.
V prispevku je prikazana analiza vzrokov smrti umrlih starostnikov v treh petletnih obdobjih 19. in v začetku 20. stoletja na območju župnije sv. Peter oziroma v Šempetrskem predmestju v Ljubljani. Predstavljeni so tako zdravniški pogledi na starejše bolnike kot higienske razmere v mestu in posebnosti obravnavanega predmestja. Zapisi mestnih in deželnih zdravnikov Frana Viljema Lipiča, Viljema Kovača, Friedricha Keesbacherja in Franca Zupanca problematiko higienizacije mesta oziroma preskrbo z neoporečno pitno vodo, odvajanje fekalij in ustrezne stanovanjske razmere povezujejo z manjšim obolevanjem ljudi in njihovo dolgoživostjo.
Avtorske pravice (c) 2025 avtor https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Sistem socialnega skrbstva v Sloveniji s poudarkom na Ljubljani neposredno po drugi svetovni vojni
Avtorica v prispevku na osnovi fondov za socialno skrbstvo Ljudske republike Slovenije ter socialno skrbstvo in zdravstvo Mestnega ljudskega odbora Ljubljana prikaže sistem ukrepov, ki sta jih načrtovali in izvrševali država in družba po končani drugi svetovni vojni za vsesplošno izboljšanje razmer socialno ogroženih skupin ter posameznikov. Predstavi možnosti in oblike socialne zaščite pomoči potrebnim odraslim in otrokom ter mladini v času, ko je opustošena in finančno povsem izčrpana država stremela k izboljšanju kvalitete življenja, kar se je kazalo tako v široko zastavljeni ideji socialnega skrbstva kot v izgradnji infrastrukture.
Pionirsko obdobje nogometa v Novem mestu po ustanovitvi SK Elan leta 1922
Organizirano igranje nogometa v Novem mestu se je začelo leta 1922, ko je bil ustanovljen Sportni klub Elan. Razvijal je več športnih panog, poleg nogometa še atletiko, tenis, plavanje, hazeno itd. Preden so lahko odigrali prvo uradno nogometno tekmo, so morali ustvariti pogoje za delovanje nogometne sekcije, nabaviti športno opremo in stadion na Loki prilagoditi za nogometne tekme. Nogomet je bil najpopularnejši med srednješolsko mladino in študenti. V prvih letih so igrali večinoma prijateljske tekme s klubi iz Ljubljane, od konca dvajsetih do sredine tridesetih let pa so tekmovali v drugem rangu Ljubljanskega nogometnega podsaveza. Ker je bilo tovrstno udejstvovanje vedno dražje, so iz tekmovalnega sistema izstopili. Sportni klub Elan je organiziral tudi širše zasnovane športne dneve, s katerimi je skrbel za popularizacijo športa v mestu, in kulturno zabavne prireditve, ki so v Sokolskem domu popestrile družabni utrip meščanov.
Zgodovina in topografija oskrbe z vodo v Kranju do začetka 20. stoletja
Lega mesta Kranj nad sotočjem rek Save in Kokre je skozi vso starejšo zgodovino pogojevala oskrbo z vodo. Do leta 1842 so bili v mestu le trije (doslej znani) zasebni vodnjaki. Večina prebivalcev je morala prinašati vodo iz obeh rek. Poskusi, da bi s črpalno napravo pripeljali vodo iz Save, v 16. in 17. stoletju niso bili uspešni. Po požaru, ki je leta 1749 uničil mesto predvsem zaradi pomanjkanja vode, so mestne oblasti obudile načrte za mestni vodovod. Ta vodovod iz rečice Kokrica do vodnjaka na glavnem trgu ni deloval. V letih 1771/72 je Gabrijel Gruber, profesor mehanike na jezuitskem kolegiju v Ljubljani, postavil vodno črpalko ob Savi. Leta 1862 jo je zamenjala nova črpalka, ki je skupaj s tremi javnimi globokimi vodnjaki zagotavljala vodo še več kot desetletje po izgradnji modernega vodovoda leta 1911.
Usoda soavtorja Pisanic Janeza Miheliča in prve samostojne zbirke slovenskih pregovorov
Poudarek prispevka je na zadnjih dokumentiranih letih življenja Janeza Miheliča (1750–ne pred 1796), soavtorja prvega slovenskega pesniškega almanaha Pisanice in zbiratelja pregovorov. Njegovo rokopisno zbirko Kraynski Pregovori, prvo samostojno zbirko slovenskih pregovorov, poznamo samo iz poročila Miheličevega mentorja Marka Pohlina, v prispodobah pa pred tem o njej govorita tudi Miheličeva in Pohlinova pesem v Pisanicah (1779). Doslej ni bilo znano, da je Mihelič trpel za hudo preganjavico ter zato pri 40-ih izgubil službo župnika in dekana na Svibnem pri Radečah. Umaknil se je v južnotirolski škofiji Briksen in Trident, kjer je spet služboval kot duhovnik. Od leta 1796 se za njim izgubi vsaka sled. Njegovo zbirko pregovorov, za katero se je zanimal utemeljitelj slavistike Josef Dobrovský, je leta 1809 po posredovanju Jerneja Kopitarja na Gorenjskem zaman iskal Žiga Zois.
Deatribucija baročnemu kiparju Francu Krištofu Reissu pripisanih del
V prispevku so sistematično analizirana vsa kiparska dela, izdelana za cerkvene notranjščine, doslej nekritično pripisana mariborskemu kiparju Francu Krištofu Reissu (1688–1711). Kot izhodiščni deli za primerjalno analizo služita oltar sv. Frančiška Ksaverja na Ptujski Gori, kjer je Reissovo avtorstvo potrjeno z dokumenti, in oltar sv. Florijana v mariborski stolnici, ki mu je upravičeno pripisan. Na osnovi primerjav z njima lahko večino del, atribuiranih Reissu, iz opusa njegove delavnice izključimo. Medtem ko je veliki oltar v varaždinski frančiškanski cerkvi verjetno nastal v delavnici mariborskega kiparja Lovrenca Kaiserja, so drugi kosi iz vsaj šestih – za zdaj še neidentificiranih – kiparskih delavnic, ki so delovale na prehodu iz 17. v 18. stoletje.
Marija Terezija baronica Oršić, roj. baronica Wintershoffen: rodbina, zakon in knjige
Osrednja tema pričujočega prispevka je Marija Terezija baronica Oršić, rojena baronica Wintershoffen (1671–1710), s Kozjega na Štajerskem. Prispevek je razdeljen na tri tematske sklope. V prvem delu je predstavljen izvor rodbine Wintershoffen, baroničine primarne družine, ki je v 16. stoletju prišla iz Bavarske na Štajersko in do začetka 19. stoletja izumrla. Drugi del je posvečen baroničinemu zakonu s slavonskim plemičem Antonom baronom Oršićem, ki se je končal z ločitvijo. Tretji del obravnava njeno naselitev v Ljubljani in premoženje, zabeleženo v zapuščinskem inventarju. Posebno pozornost si zasluži njena knjižnica, ki je bila za tedanje razmere zelo obsežna in vsebinsko raznolika.
Nastanek in razvoj ljubljanskega Mestnega trga do leta 1300 v luči rezultatov arheoloških raziskav
Arheološke raziskave v središču Ljubljane, izvedene v letih 2009 in 2016, so razkrile pomembne podatke o zgodnjem razvoju Ljubljane. Najzgodnejši arheološki sledovi srednjeveške poselitve na raziskanem območju Mestnega trga, v bližini današnjega Tromostovja, kažejo na predurbano jedro kasnejšega mesta, ki se je začelo razvijati pred sredino 12. stoletja, kar vsaj okvirno sovpada s časom prihoda rodbine Spanheim na osrednjo Kranjsko. Sledi načrtna urbanizacija prostora z vzpostavitvijo ulic, ki so služile kot izhodišče za parcelacijo. Takšen velikopotezen projekt običajno ni bil del organske rasti mesta, ampak plod organizacijsko in finančno zahtevne rekonstrukcije obstoječe naselbine, ki jo lahko razumemo kot ustanovitev mesta. Glede na arheološke podatke in omembe v pisnih virih bi lahko bila Ljubljana ustanovljena za časa koroškega vojvode Hermana Spanheimskega (1161–1181), ni pa izključeno, da se je to zgodilo že v času njegovih bratov Henrika (1144–1161) ali Ulrika, ki se je leta 1144 prvi imenoval po Ljubljani.
Rimska kolonija Emona velja za najstarejše rimsko avtonomno mesto na Slovenskem, katerega ustanovitev postavljamo v čas prvega rimskega cesarja Avgusta. Glede na strateški položaj našega prostora je bila gotovo zaželen cilj italskih kolonistov, ki so dokumentirani na kamnitih spomenikih z napisi, predvsem nagrobnikih. Nekatere družine so se v tej prvi fazi koloniziranja in romaniziranja še posebej angažirale, zato so njihovi predstavniki ne samo pogosto izpričani, temveč so tudi prevzemali pomembnejše mestne funkcije. Predstavniki Oklacijev v Emoni in njenem agru ne sodijo med najpogostejše. Poznamo namreč zgolj dva nagrobnika, enega iz samega mesta in drugega iz emonskega agra (Lesce ?). Oba sta najverjetneje sodila med člane municipalne elite, prvi kot veteran in drugi kot dekurion kolonije Emone.
Avtorske pravice (c) 2025 Julijana Visočnik https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Tema članka je primerjava razvoja dvornih služb vladarjev vojvodine Štajerske in grofije Tirolske v 12. in 13. stoletju. Na Štajerskem iz virov razberemo hiter razvoj aparata dvornih služb že globoko v 12. stoletju, za kar je bil zaslužen mejni grof Otokar III., ki je svoji mejni grofiji vladal že med letoma 1129 in 1164. Po drugi strani je bil tovrstni razvoj na Tirolskem mnogo počasnejši, čeprav prve grofovske dvorne uradnike tudi tam srečamo že sredi 12. stoletja. To se je spremenilo v času vlade tirolskega grofa Majnharda II. (sicer tudi koroškega vojvode), ki je na Tirolskem vladal med letoma 1258 in 1295.
Meja med Tretjim rajhom in Italijo v južnem delu okrožja Kamnik
Prispevek osvetljuje dogajanje v južnih predelih okrožja Kamnik v času druge svetovne vojne. Po okupaciji in razdelitvi slovenskega ozemlja med sosednje okupatorske države je bila južna meja tedanjega okrožja Kamnik hkrati meja med nacističnim Tretjim rajhom in fašistično Kraljevino Italijo. Šlo je za strateško zelo pomembno območje tako za oba okupatorja kot za partizansko gibanje. Prispevek na podlagi arhivskih virov, zlasti gradiva deželnega svetnika okrožja Kamnik in državnega komisarja za utrjevanje nemštva, dopolnjuje dosedanje vedenje o tej tematiki. V prikazu je zajeto obdobje od spomladi 1941 do jeseni 1943, kajti po nemški zasedbi Ljubljanske pokrajine septembra 1943 ta meja za prebivalstvo ni več pomenila večje ovire.
Avtorske pravice (c) 2025 avtor https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.sl
Ženski katoliški redovi, kongregacije in družbe v slovenskem zdravstvu v prvi polovici 20. stoletja
Redovnice karitativnih katoliških redov so bile v prvi polovici 20. stoletja v slovenskem zdravstvu, predvsem njegovi kurativni veji, glavna delovna moč. Za ustanove, v katerih so delovale, so skrbele celostno, opravljale so od najnižjih del do vodstvenih funkcij. Do preloma je prišlo leta 1948, ko je nova povojna oblast tudi v slovenskem kurativnem zdravstvenem varstvu uvedla velike spremembe. Takrat so redovnice dokončno odpustili iz slovenskih zdravstvenih in socialnih ustanov ter jih zamenjali s civilnim osebjem.
Prispevek na podlagi primerjalne analize doslej neobjavljenih arhivskih virov prinaša podatke o opremi gradu Hmeljnik v času od začetka 17. do začetka 20. stoletja. Podrobneje so predstavljene slikarske zbirke baronov Ruessenstein in Zierheimb, ki so Hmeljnik posedovali v 17. stoletju, na podlagi inventarjev, nastalih za časa baronov Wambolt, pa je bilo mogoče natančneje predstaviti grajsko opremo s konca 19. in z začetka 20. stoletja. Prispevek, ki vsebuje transkripcije izbranih virov, postavlja temeljna izhodišča za nadaljnje raziskovanje hmeljniških grajskih interierjev, saj analiza teh in drugih ohranjenih dokumentov razodeva njihovo podobo pred veliko prenovo gradu in selitvijo opreme dvorca Frischau na Hmeljnik v drugi polovici dvajsetih let 20. stoletja.
Poverjeništvo za socialno skrb Narodne vlade Slovenije je 13. decembra 1918 ustanovilo »Kuratorij za oskrbo slepcev«, ki je pričel skrbeti za slepe v Sloveniji. Do leta 1922 so im eli slepi začasni zavod v Ljubljani, nato pa je bil preseljen v Kočevje, a so bili leta 1929 vsi odrasli oskrbovanci odpuščeni. Za ustanovitev zavoda za odrasle slepe si je prizadevalo leta 1923 ustanovljeno društvo Kuratorij slepcev, ki se je leta 1929 preimenovalo v Dom slepih, ki je v ta namen zbiralo sredstva. Ker oblast za reševanje tega vprašanja ni namenjala zadosti sredstev, se je društvo oprlo predvsem na zasebno dobrodelnost. Svoj cilj je doseglo leta 1935, ko so v Stari Loki v nekdanji Strahlovi graščini odprli Dom slepih, s čimer so odrasli slepi v Dravski banovini končno dobili trajni zavod za celostno oskrbo.
Centralna komisija in dokumentiranje srednjeveških gradov na območju Slovenije
V prispevku je analizirano arhivsko gradivo Cesarsko-kraljeve centralne komisije za preučevanje in ohranjanje stavbnih spomenikov, v katerem so obravnavani izbrani gradovi srednjeveškega izvora z območja nekdanje Kranjske ter slovenskega dela Štajerske in Koroške. To gradivo je omogočilo nova spoznanja o zavzemanju za ohranitev gradov, o zavarovalnih delih na njih ter o posameznih slikarskih elementih in arhitekturni plastiki gradov, ki so predstavljeni v osrednjem delu prispevka. V obliki študije primera je predstavljen do sedaj edini znani opis še nedokumentiranih poslikav gradu Kolovrat.
K. K. Central-Commission zur Erforschung und Erhaltung der Baudenkmale
Nagrobni spomeniki in pokopališki korpusi v Sloveniji, uliti v Salmovi livarni
V prvi polovici 19. stoletja so se tudi na pokopališčih v Sloveniji uveljavili litoželezni nagrobni spomeniki, plošče in križi, na pokopališke križe (ki so lahko bili tudi sami litoželezni) so bili večkrat nameščeni litoželezni korpusi Križanega. Članek je posvečen tovrstnim izdelkom iz Salmove livarne in njenega nasledstva v Blanskem na Moravskem, in sicer odlitkom korpusa po osnutku avstrijskega kiparja Antona Dominika pl. Fernkorna ter štirim nagrobnikom.
V prispevku so na primeru severnega Jadrana predstavljeni ukrepi z zamejevanjem gibanja, ki so služili preventivnemu ravnanju v boju proti nalezljivim boleznim. Te ukrepe (karantena za osebe, ki so potencialni prenašalci bolezni, ter izolacija okuženih) smo opazovali od zgodnjega novega veka, ko je bil ta prostor najbolj izpostavljen epidemijam kuge, do zadnjih desetletij 19. stoletja, ko je osrednjo bolezensko grožnjo pomenila kolera. Ker so v ospredju obmorska mesta, je poudarek na pomorski karanteni, a vendarle tudi na povezavah morja z zaledjem ter obmejni legi tega prostora, ki je narekovala izvedbo zdravstvenih ukrepov v mestih in na njihovem širšem ozemlju.
Svibno pri Radečah je med slovenskimi trgi srednjeveškega izvora v več pogledih posebnost. Trška naselbina sredi Posavskega hribovja je od vseh ležala na najvišji nadmorski višini. Čeprav je nastala pod pomembnim gradom in ob sedežu stare župnije, ni dolgo ohranila trških funkcij. Na svojem vrhuncu je Svibno kazalo izrazito obrtno podobo, ni pa se uveljavilo kot sejemsko središče. Trg je v virih prvič izpričan šele v začetku 15. stoletja in je že do druge polovice 16. stoletja močno gospodarsko in demografsko opešal. Število domov je od približno 30 v prvi polovici 15. stoletja nazadovalo na vsega tri sredi 18. stoletja. K zatonu in slednjič propadu trga je poleg strukturnih slabosti in prometne odmaknjenosti prispevala bližina konkurenčnega trga Radeče ob plovni reki Savi. Kljub popolni ruralizaciji in tako rekoč fizičnemu izginotju pa se je trški naslov Svibnega v lokalnem okolju vendarle ohranjal še globoko v 19. stoletje.
Pozlačena aplika z upodobitvijo leva z gradu Stari Jeterbenk (Alt Hertenberg) na hribu Kašča pri Medvodah
Prispevek predstavlja umetnostnozgodovinsko in arheološko pomembno visokosrednjeveško najdbo z vzhodnega pobočja hriba Kašča v Žlebeh nad Medvodami (osrednja Slovenija), na katerem je domnevno stal Stari Jeterbenk (Alt Hertenberg), grad spannheimskih ministerialov Hertenberških. Gre za pozlačeno kvadratno apliko iz bakrene pločevine, ki nosi odtisnjeno upodobitev leva ter je glede na odsotnost lukenj ali zakovic in interpretacijo funkcije sorodnih najdb iz osrednjeevropskega prostora verjetno del okrasa pasu ali drugega dela noše oziroma osebne opreme, morda torbice ali lesene skrinjice za dragocenosti. Na podlagi slogovnih primerjav in analognih najdb iz zaključenih celot lahko izdelavo serije enakih aplik, ki ji domnevno pripada obravnavana najdba, časovno okvirno umestimo med iztek 12. stoletja in začetek 14. stoletja. Predmet, ki je na mesto odkritja v zelo strmem pobočju najverjetneje spolzel z vršne kope z ostanki gradu, pritrjuje razumevanju stavbnega in kronološkega razvoja grajskega kompleksa Jeterbenk ter dopolnjuje arheološko dokumentirano podobo materialne kulture plemstva na Kranjskem.
Dobrenje in gospodje Dobrenjski v srednjem veku
Zgodovini kraja Dobrenje, ki leži na slovenskem Štajerskem v neposredni bližini današnje meje z Avstrijo, lahko začnemo slediti v začetku 12. stoletja. Njegov pomen se bistveno poveča v 13. stoletju, ko je tam zgrajen grad Dobrenj, po njem imenovani Ekehard Dobrenjski pa postane eden najvidnejših plemičev z območja današnje slovenske Štajerske v drugi polovici 13. stoletja. Uspe mu izkoristiti boje za oblast na Štajerskem in se na ta način povzpeti v ožji krog tako salzburškega nadškofa kot štajerskega vojvode Otokarja II. Přemysla. Kljub temu o Ekehardovem zasebnem življenju vemo zelo malo. Poleg rekonstrukcije njegovega (političnega) življenja skuša članek nakazati nekatere možnosti izvora njegove rodbine ter v zaključku predstavi, kaj se je z rodbino dogajalo po Ekehardovi smrti konec 13. stoletja.
Avtorske pravice (c) 2025 Tinkara Starček https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Posebnosti in izzivi pri delu s fotografskim fondom Marjana Cigliča
Namen članka je podrobnejši prikaz raziskovalnega dela s fotografskim fondom Marjana Cigliča s poudarkom na specifičnem primeru – potresu v Skopju leta 1963. Marjan Ciglič velja za pionirja dokumentiranja in shranjevanja originalnih negativov, njegov način dela pa služi kot osnova za sistematično urejanje fonda in njegovo strokovno obdelavo, ki zajema fizično urejanje, raziskovanje, inventarizacijo, dopolnjevanje dokumentacije, digitalizacijo, vnos posnetkov in podatkov v dokumentni sistem idr. Cigličev fotografski opus hranijo v fototeki Muzeja novejše in sodobne zgodovine Slovenije ter je del največje nacionalne fotografske zbirke, v kateri je več kot 3 milijone fotografij na različnih nosilcih.
Avtorske pravice (c) 2024 author https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/deed.sl
Uporaba metodologije »srednjega glasu« kot način premostitve konfliktnih naracij
V pričujočem prispevku avtorica na primeru svoje raziskave o deportacijah iz Julijske krajine v Jugoslavijo po drugi svetovni vojni analizira metodologijo »srednjega glasu« in njene znanstveno-raziskovalne ter družbene učinke. Več kot desetletje trajajoča raziskava je zajemala zbiranje in poglobljeno analizo številnih arhivskih virov ter metodologijo ustne zgodovine, pa tudi pridobivanje in analiziranje ustnih pričevanj in drugih egodokumentov. Uporabila je torej metodologijo »srednjega glasu«, kjer je resnica nujen, ne pa tudi zadosten del zgodovinopisja. Tak pristop se je izkazal kot zelo pozitiven za naratorje, ki so dobili priložnost neobremenjeno spregovoriti o svoji preteklosti in izkušnji, hkrati pa so dobili nekatere odgovore, ki so jih morda že leta iskali.
Obravnave Slovencev v italijanskih oboroženih silah v obdobju fašizma
Slovenci v italijanskih oboroženih silah v obdobju fašizma, vpoklicani na služenje vojaškega roka in mobilizirani, so bili med svetovnima vojnama in med drugo svetovno vojno skupina z najdaljšo kolektivno izkušnjo vojaškega služenja državi, ki ni bila njihova domovina. Članek se v prvem delu osredotoča na njihov povojni položaj ter na obravnave v literaturi. V drugem delu je izpostavljen prispevek Muzeja novejše in sodobne zgodovine Slovenije, v katerem so bili leta 2007 pripadniki italijanskih oboroženih sil slovenskega rodu prepoznani kot skupina, vredna strokovne, muzeološke obravnave. V času dolgoletnega terenskega dela so njihova pričevanja in osebne zapuščine postale del dveh muzejskih zbirk ter temelj razstavljanja, objavljanja izsledkov raziskovalnega dela in ustvarjanja radijskih oddaj.
Slovenci v italijanskih oboroženih silah
Eden najpomembnejših dogodkov na Slovenskem v času druge svetovne vojne je bila nedvomno bitka za Dražgoše, ki je potekala januarja 1942 med partizanskim Cankarjevim bataljonom in nemškimi okupacijskimi silami. Medtem ko potek ter posledice same bitke nikoli niso bile sporne, pa to ne velja za nekatere pomembne detajle o bitki. Na podlagi analize najvplivnejših zgodovinopisnih del o dražgoški bitki bo prikazano, kako se je narativ o bitki – predvsem o vprašanjih, katere nemške enote so sodelovale v bitki in kakšne so bile njihove izgube – skozi desetletja spreminjal ter kako so zgodovinopisna dela prešla v politično rabo. Namen prispevka je pokazati pomen (vojaške in vojne) zgodovinopisne stroke pri nenehnem stremenju k iskanju resnice o zgodovinskih dogodkih, ne glede na mitološko avro okoli njih.
Obrambna linija Kraljevine Jugoslavije na Koroškem in Štajerskem
Fašizem in še posebej nacizem sta v 30. letih 20. stoletja grozila, da bosta spremenila meje, določene po »Veliki« vojni. Države so se na obračun pripravljale z gradnjo obrambnih linij na mejah s sovražnimi sosedi. Tudi Kraljevina Jugoslavija je začela graditi obrambno linijo, najprej na zahodu, na meji z Italijo, po priključitvi Avstrije Nemčiji leta 1938 pa še na Koroškem in Štajerskem. V prispevku bo predstavljeno načrtovanje, priprava na izgradnjo in izgradnja linije ter njeno umeščanje v pokrajino in delovanje v aprilski vojni. Poleg preučitve virov in literature je bilo treba poiskati posamezne fortifikacije v naravi, jim določiti koordinate in ugotoviti, koliko delov obrambne linije Kraljevine Jugoslavije, 6. sektorja na Koroškem in Štajerskem, je še ostalo.
Javna percepcija stečajev in zadolženosti na Slovenskem v obdobju Avstro-Ogrske in prve Jugoslavije
Stečaj je pravni postopek ukinitve poslovanja prezadolženega posameznika ali podjetja, ki je zaradi svojih nezaželenih posledic skozi zgodovino veljal za skrajno negativen pojav. Dolžnikov se pogosto prime stigma, prav tako pa so bili pogosto obtoženi goljufije. Ti pogledi so bili v Evropi vse do 20. stoletja močno razširjeni, pri čemer slovenski prostor ni bil izjema. Članek predstavlja podobo stečajev in dolžnikov, kot jo je mogoče razbrati iz virov iz obdobja Avstro-Ogrske ter medvojne jugoslovanske monarhije. Najpogostejši pristop k finančnim polomom je bil moralno zgražanje, neredko pa so v tisku o stečajih pisali skozi politično ali nacionalistično prizmo, ko so branili pripadnike lastnega tabora in napadali nasprotnike. V sklepu so raziskani še pogledi samih stečajnih dolžnikov in upnikov.
Fotografija 1914–1918: med tehniko, propagando in osebno izkušnjo
V množici vpoklicanih vojakov v prvi svetovni vojni so bili številni poklicni in ljubiteljski fotografi. Prva svetovna vojna je bila tako prva vojna, ki so jo res množično fotografirali. V prispevku so predstavljene značilnosti slovenske vojne fotografije med letoma 1914 in 1918. Obravnavani so različni načini uporabe fotografije, ki je na podlagi tehničnega in tiskarskega razvoja že pred vojno doživela množično razširjenost. Fotografije vojnega obdobja so motivno sledile predvojnim vzorcem, jih nadgrajevale in spreminjale. Uporabljene so bile v vojni propagandi in podvržene cenzuri, obenem pa lahko v njih prepoznamo osebne vojne izkušnje, ki so uradnim in ljubiteljskim fotografom pomagale ohraniti spomin in osmisliti travme preživetega. V času vojne so se razvili tudi različni načini tehnične uporabe fotografije, med njimi aerofotografija. V vsej svoji večplastnosti je danes fotografija pomemben vir za raziskovanje in razumevanje vojne.
Družbene značilnosti Goriške in Kranjske, kot jih je v delu Nektere opazke ruskega profesorja predstavil Baudouin de Courtenay
Jan Ignacy Niecisław Baudouin de Courtenay (1845–1929) je bil poljski jezikoslovec, ki je velik del svoje raziskovalne dejavnosti posvetil preučevanju slovenskih narečij in jezikovnih značilnosti, pri čemer se je posebej osredotočil na zahodni slovenski etnični prostor (Goriška, Rezija in Terska ter Nadiška dolina). Prispevek se bo podrobneje posvetil njegovemu prvemu raziskovalnemu obisku na območju dežel Goriške in Gradiške ter Kranjske v drugi polovici leta 1872 in začetku leta 1873. Poseben poudarek bo namenjen predstavitvi in odzivu okolja na Courtenayjevo terensko delo. Poleg tega bodo predstavljeni njegovi zapisi z naslovom Nektere opazke ruskega profesorja o goriški in kranjski družbi, ki jih je objavil v podlistkih časopisa Soča. Gre za zanimiv in mestoma kritičen pogled na slovensko okolje s strani tujca, izpostavljeni pa bodo izseki o gospodarskih in socialnih razmerah, vprašanja, povezana z narodno identiteto in identifikacijo, ter vloga žensk v družbi.
Jan Ignacy Niecisław Baudouin de Courtenay
Grof Sigismund Attems (1708–1758) v luči zapuščinskega inventarja
Sigismund grof Attems (1708–1758) je bil ena najpomembnejših osebnosti na Goriškem sredi 18. stoletja. Na okrajnem glavarstvu je opravljal pomembne službe, zasebno pa se je posvečal študiju in pisanju leposlovja ter proučevanju starin in lokalne zgodovine. Na podlagi prikaza bivalne opreme, luksuznih predmetov, oblačil, knjig, umetniških del in bivališč, zabeleženih v inventarnem popisu, nastalem po njegovi smrti, bomo prikazali strukturo in vrednost njegovega premoženja. Izsledke bomo primerjali z razpoložljivimi študijami materialne kulture v Goriški grofiji ter na Kranjskem. Tako ga bomo premoženjsko in kulturno umestili v njegovo socialno in družbeno okolje.
Ukrepi notranjeavstrijskih in štajerskih oblasti ob hrvaško-slovenskem kmečkem uporu leta 1573
Članek predstavlja nekaj manj znanih in še neznanih dejstev o času pred pričetkom hrvaško-slovenskega kmečkega upora leta 1573 ter njegove manj odmevne posledice v mesecih do konca tistega leta. Nadvojvoda Karel Habsburški je ob informacijah o možni kužni epidemiji v štajerskem Gradcu pred koncem leta 1572 prišel na Ptuj. Ob prvi novici o pričetku upora se je prek Maribora takoj vrnil na svoj vladarski dvor. V prispevku so predstavljeni ukrepi vladarjevega urada v Celju, samega vladarja in deželnih oblasti ter dopisovanje med Celjem, Gradcem, Ljubljano in Zagrebom, posredno pa tudi s cesarskim dvorom na Dunaju. Ukrepi so bistveno vplivali na potek in presenetljivo hiter konec upora.
Avtorske pravice (c) 2024 https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0